Title: unsaved:///newpage16.htm
Author: sasha
Last saved by: Makar Maksym

ПІД ІМПЕРСЬКОЮ
ВЛАДОЮ
УКРАЇНА У СКЛАДІ РОСІЙСЬКОЇ
ТА АВСТРІЙСЬКОЇ ІМПЕРІЙ
Російська імперія
Політичні події
Реформи в Російській імперії
Австрійська імперія
Українці під владою Габсбургів
Реформи Габсбургів і західні українці
 
Протягом майже 150 років від кінця XVIII до початку XX ст. українці пере-
бували під владою двох імперій: 80 % із них підлягали російським імператорам,
решта населяли імперію Габсбургів   Так на світанку новітньої доби українці
опинилися у складі політичної системи, що радикально відрізнялася від устрою, до
якого вони звикли. Як усі імперії, Російська імперія Романових та Австрійська
Габсбургів являли собою величезні територіальні конгломерати, численне населення
яких складалося із етнічно й культурно різноманітних народів. Надмірно централі-
зована політична влада символізувалася в особі імператора, який не відчував потре-
би брати до уваги погляди й бажання своїх підданих. Імператори та їхні урядовці
вимагали від останніх абсолютної покори й вірності, вважаючи це не лише політич-
ним, а й моральним і релігійним обов'язком. За їхню покірливість імператори обіцяли
підлеглим безпеку, стабільність і порядок. Це був устрій, який чимала частина на-
селення імперії вважала не лише розумним, а й навіть привабливим.
В управлінні численними, розкиданими на великій території підданими імпера-
тори спиралися насамперед на армію та бюрократію. Армія боронила, а при нагоді
й розширяла кордони імперії. Вона також забезпечувала внутрішній порядок.
Бюрократія збирала податки (більша частина яких ішла на утримання її самої
та армії), а також прагнула організувати суспільство у спосіб, що найкраще відпові-
дав інтересам імперії. На відміну від знаті,— як української старшини, так і поль-
ської шляхти,— що панувала в українському суспільстві XVIII ст. й діяла за принци-
пом «чим менше втручання уряду, тим краще», імперські бюрократи, які правили
у XIX ст., вважали, що чим більшим числом законів і правил вони обкладатимуть
суспільство, тим ліпше буде в ньому жити. І хоч місцева верхівка й далі зберігала
своє значення, проте важливі рішення, що визначали життя українців, все частіше
приймали імперські міністри у далеких столицях.
 
Російська імперія
Російська імперія була однією з найбільших у світі. Окрім величезних розмірів
вона помітно відрізнялась від інших європейських держав своїм політичним устроєм.
У жодній країні континенту правителі не мали такої необмеженої влади, якою
користувалися царі-імператори. Ніде бюрократія не була такою деспотичною,
* У XVIII та XIX ст. українців Російської імперії, як правило, називали малоросами. Ті з них, що про-
живали на території Австрійської імперії, продовжували називати себе русинами.
поліція також жорстокою, а народ таким безправним, як у Росії. У XVIII ст.
в результаті реформаторської діяльності Петра 1 й Катерини II імперія далеко віді-
йшла від примітивного й напівазіатського князівства Московського, яке дало їй по-
чаток. Вона могла похвалитися величезною армією, зорієнтованими на європейські
зразки чиновництвом, що дедалі зростало, і дворянською елітою. Однак попри ці
зміни російські правителі не відмовилися від самодержавства — цього основного
принципу давньої московської політики, за яким царям належала абсолютна влада
над усіма їхніми підданими в усіх царинах їхнього життя.
На початку XIX ст. з'явилися деякі невиразні ознаки того, що молодий і попу-
лярний цар Олександр 1, можливо, доведе реформи до їхнього логічного завершення
й подарує підданим конституцію, яка замінила б самодержавство владою закону.
Але незабаром стало очевидним, що цей «освічений» монарх не сприймав ідею
конституції серйозно. Проте він посилив сподівання реформ серед крихітної лібе-
ральне настроєної групи імперської еліти, й у грудні 1825 р., зразу після його смерті,
купка дворян із метою встановлення конституційного правління вдалася до спроби
державного перевороту. І хоч повстання декабристів зазнало нищівної поразки,
• нового імператора Миколу 1 глибоко вразив цей виклик, кинутий його владі, й він
вирішує більш, ніж будь-коли, посилити контроль над своїми підданими.
Закоханий у військову муштру, Микола 1 намагається впровадити у цілому су-
спільстві дисципліну й порядки милої його серцю армії. З цією метою він розширив
бюрократичний апарат і у 1826 р. впровадив Третій відділ імперської канцелярії —
першу російську таємну поліцію. Він також наказав утворити жандармерію, тобто
регулярну поліцію, і значно посилити цензуру. Ці заходи призвели до того, що Росія
під час царювання Миколи 1 вступила в період, який великий російський історик Ва-
силь Ключевський назвав «ерою найбільшого бюрократизму в нашій історії».
Російська імперська присутність на Україні. Прихильники російського самодер-
жавства часто виправдовували його доцільність великими розмірами та багатона-
ціональним складом імперії. Найвиразніше це сформулював один із найславетні-
ших серед багатьох українців, які стали на службу імперії, крім того, знаний як
патріот рідної йому України — князь Олександр Безбородько: «Росія — це країна
самодержавна. З огляду на її розміри, різноманітність населення та звичаїв і багато
інших міркувань самодержавство постає для Росії єдиною природною формою
управління. Всі заперечення цього твердження безплідні, позаяк найменше по-
слаблення самодержавної влади призводе до втрати багатьох провінцій, до по-
слаблення держави й принесе людям незліченні лиха». Виходячи з таких поглядів,
чиновництво правило імперією так, ніби вона складалася лише з одного народу —
росіян,— та ігнорувало відмінності національного походження та історичних тра-
дицій багатьох інших її підданих.
Оскільки за своєю мовою й культурою українці були близько спорідненими
з росіянами, то уряд незабаром став розглядати Україну як по суті російський край.
Коли б в імперського урядовця хтось запитав (щоправда, небагато людей від-
важилися б зробити це), за яким правом управляє Росія великою частиною укра-
їнських земель, відповідь була б подібною до напису на медалі, викарбуваній у 1793 р.
на честь Катерини II: «Я повернула те, що було відірване». У такому розумінні Украї-
на завжди була невід'ємною частиною Росії, деякий час відділеною від неї в силу
історичної «випадковості». Відмінності, що існували між росіянами та українцями,
переконував би імперський бюрократ, виникли саме внаслідок цього тимчасового
відокремлення. Тепер, возз'єднавшись із росіянами, українці, або «малороси», по-
винні втратити свої відмітні риси й стати «справжніми росіянами». Відтак політика
уряду, спрямована на прискорення цього «природного» процесу, проводилася
аж до самого розпаду імперії.
Конкретною й повсюдною ознакою імперської присутності на Україні була армія.
її численні залоги й форти усівали всю країну, а її командири обкладали населення
обтяжливими повинностями. Найстрашнішою військовою повинністю був призов до
армії, впроваджений на Україні у 1797 р. Для тих невдах, які потрапляли до рук вер-
бувальників, термін служби становив 25 років. Через нелюдську муштру й часті
війни такий термін вважали рівносильним смертному вироку. Не дивно, що рекру-
тів нерідко перевозили закованими в кайдани, а пани карали найнепокірніших крі-
паків, віддаючи їх у солдати.
Продовжуючи мілітаристську політику в управлінні країною, Олександр 1 та його
фанатично відданий авторитарним методам міністр Олексій Аракчеєв у період
між 1816 і 1821 рр. почали засновувати ненависні військові поселення. Близько
500 тис. солдатів отриманій наказ будувати поселення на зразок військових таборів,
у яких кожний аспект приватного життя, у тому числі дозвіл на шлюб та інколи
навіть право мати дітей, підпорядковувався суворим і докладним інструкціям.
На Україні існувало близько 20 таких поселень. Проте ці задушливі порядки дали
протилежні очікуваним плоди й до 1857 р. більшість військових поселень було
розформовано. Це був досить промовистий приклад намагань царської бюрократії
підпорядкувати цивільне життя військовій дисципліні.
Процес упровадження на українських землях імперських структур влади почав-
ся ще в 1770-х роках, але остаточної форми він набув лише в 1830-х. Тоді Україну
було розділено на дев'ять губерній, які складали три окремих регіони. До Ліво-
бережної України, де традиції козацтва й старшини виявлялися найдужче, входили
Чернігівська, Полтавська та Харківська губернії; нещодавно захоплене Правобе-
режжя, де польська шляхта, як і раніше, заправляла суспільно-економічним життям
українських селян і де в містах проживали переважно євреї, складалося з Київської,
Волинської та Подільської губерній; нарешті, новоосвоєний Південь, що колись
належав запорожцям і Кримському ханству, поділявся на Катеринославську,
Херсонську й Таврійську губернії. Кожна губернія ділилася на повіти, що в свою
чергу включали міста і села.
Ієрархія урядників, котрі правили в цих адміністративних одиницях, була однако-
вою в усій імперії. На чолі губерній стояли губернатори, призначувані царем. Гу-
бернаторові допомагали чиновники, що займалися такими справами, як громад-
ський порядок, освіта та податки. Верхній прошарок адміністративного апарату
переважно складався з професійних чиновників. Проте на повітовому рівні й нижче
багато урядовців — зокрема начальник жандармерії, предводитель дворянства, суд-
ді — обиралися місцевими дворянами із свого середовища. Імперії просто браку-
вало професійних чиновників для задоволення всіх своїх потреб.
Узагалі нова система управління мала згубні наслідки для найстаріших міст
України, більшість із яких користувалися самоврядуванням згідно з давнім Магде-
бурзьким правом. У 1835 р. Київ останнім серед міст утратив особливий статус.
що передбачався цим правом. Відтоді більшість українських міст перейшли в під-
порядкування губернській адміністрації. На найнижчому адміністративному рівні —
в селі — за дотримання законопорядку відповідало місцеве дворянство.
За соціальним походженням члени адміністрації, котра здійснювала щоденне
управління на Україні XIX ст., головним чином були бюрократизованими дворяна-
ми. Найвищі посади, такі як губернаторська, звичайно обіймали урядовці із впливо-
вих аристократичних родів, у той час як посади середнього рівня займали середні
дворяни. Скромні пости діловодів і писарів були сферою міщан та синів священиків,
Селяни майже ніколи не підіймалися навіть до найнезначнішої посади.
Етнічний склад бюрократії на Україні змінювався залежно від регіону. На Ліво-
бережній Україні, де нащадки старої козацької старшини отримали дворянські
права, серед найвищих урядовців траплялися такі добре відомі українські прізвища.
як Милорадович, Миклашевський, Кочубей, Завадовський, Капніст і Полетика. На
Правобережжі переважали поляки та росіяни. На Півдні, куди стікався люд з усієї
імперії, чиновництво за своїм походженням було дуже різноманітним, хоч і тут пере-
важали росіяни. Цікаво, що неросіянин, пристаючи до лав чиновників, як правило,
русифікувався й при цьому ставав більш «російським», ніж самі росіяни.
Імперська бюрократія була організована на військовий зразок — зі своїми чина-
ми та мундирами, її представники нерідко «славилися» здатністю плазувати перед
начальством і водночас принижувати підлеглих. За відсутності конституції, що за-
хищала б права особи, чиновник міг втручатися у приватне життя людей, що часто
й траплялося. Малоприємна присутність чиновництва дещо пом'якшувалася його
відносно невеликою чисельністю: порівняно бідна Російська імперія могла дозволи-
ти собі утримувати на кожні 10 тис. населення лише близько 12 чиновників. На За-
ході це співвідношення було у три-чотири рази більшим.
Нездатність російського уряду забезпечувати своїх чиновників достатньою плат-
нею породжувала корупцію, на яку він мовчки закривав очі, особливо на корупцію
місцевих масштабів. Доки чиновники забезпечували казну визначеною сумою гро-
шей, уряд мало хвилювало, скільки грошей вони здирали з населення собі. Але
якщо росіяни вже звикли нести тягар бюрократизованої системи, то для українців
початку XIX ст. це явище було ще новим і чужим. Можливо, цим і пояснюється
той факт, що саме українець Микола Гоголь у своїй знаменитій п'єсі «Ревізор»
(1836 р.) створив таку блискучу сатиру на імперську бюрократію.
До царя Миколи 1 (1825—1853) в Російській імперії існував лише неофіцій-
ний та несистематичний поліцейський нагляд. Але у 1826 р., як вже було сказано,
вражений повстанням декабристів, цар заснував Третій відділ власної його імпера-
торської величності канцелярії, започаткувавши регулярну таємну поліцію. Хоч її
основний персонал спочатку був відносно невеликим. Третій відділ наймав числен-
них донощиків, які ходили по ярмарках, шинках, відвідували університетські лекції
та інші громадські зібрання й звертали прискіпливу увагу на погляди й поведінку,
що викликали підозру. Цензура як засіб придушення потенційної опозиції вико-
ристовувалася в Росії завжди, але за правління Миколи 1 вона стала суворішою,
ніж будь-коли; зокрема, діяли спеціальні комітети, котрі ретельно перевіряли все,
що виходило друком. Намагання царя поставити під контроль недозволені ідеї дали
підстави найвизначнішому поетові України Тарасу Шевченку з іронією зауважити,
що «від молдаванина до фінна на всіх язиках все мовчить, бо благоденствує».
І все ж попри свою репресивну природу імперія ніяк не була суто поліцейською
державою. Скорумповане, малоефективне й розкидане по величезній території чи-
новництво не могло й не бажало виконувати всі інструкції, які потоком лилися із
столиці. Завжди можна було знайти чиновника, що із доброти чи за хабар міг закри-
ти очі на незначні порушення закону або ж пом'якшити призначений вирок. До
того ж тим небагатьом, хто мав для цього досить грошей, дозволялося подорожува-
ти за кордон; відтак серед правлячої верхівки поширювалися західні впливи, що теж
пом'якшувало несправедливості режиму.
Малоросійська ментальність. Багатьох представників колишньої української
старшини вражали могутність і велич імперії, приваблювали можливості блиску-
чої кар'єри, а їхнє самолюбство тішила свідомість власної належності до дворян
Російської імперії. Тому їх не треба було надмірно заохочувати бути вірнопід-
даними государя-імператора. Для таких Україна стала чимсь ледве більшим від
частини, хоч і дорогої, імперського цілого, а український народ — лише «плем'ям»
російського народу. Вони були байдуже чи навіть вороже настроєні щодо будь-яких
політичних дій, котрі спиралися на ідею осібності України. Типовими для «малоро-
сійської ментальності» е слова Віктора Кочубея — українця, який належав до най-
ближчого оточення імператора: «Хоч і народився я хохлом, я більший росіянин,
ніж хто інший... Моє становище підносить мене над усякими дріб'язковими мірку-
ваннями. Я розглядаю турботи ваших губерній (України.— Авт.) з точки зору спіль-
них інтересів усього нашого суспільства. Мікроскопічні погляди мене не турбують».
Малоросійська ментальність зазнала нещадної критики з боку істориків націо-
налістичної школи XX ст. Вячеслав Липинський, провідний у 1920-х роках прихиль-
ник ідеї українського елітизму й державності, казав, що ця ментальність — типовий
комплекс народів, які не мають своєї держави. Він доводив, що, виступаючи за
асиміляцію в Російській імперії, малороси часто зрікалися деяких найкращих рис
українця, водночас засвоюючи багато з найгірших рис росіянина. Та лишається
незаперечним той факт, що «малоросійська» самосвідомість цілком переважала се-
ред української знаті, а самі українці часто були найбільшими ворогами ідеї укра-
їнської самобутності.
Політичні події
На початок XIX ст. Російська імперія спромоглася, на власне щастя, стати міц-
нішою і сильнішою структурою. Для царського режиму наближався час суворих
випробувань.
Вторгнення Наполеони. Найтяжчим виявився перший удар, коли у 1812 р. на
Росію напала 640-тисячна армія Наполеона. Як добре відомо, Росія змогла, що-
правда ціною великих зусиль і втрат, не лише відбити загарбників, а й відкинути
їх аж до Парижа. На Україні наслідки навали були порівняно невеликими. Частина
Наполеонових сил вдерлася на Волинь і завдала там значних збитків. У своїй пере-
важній більшості українці охоче відгукнулись на заклик царя піднятися на війну.
На Лівобережжі швидко зібрали кілька полків добровольців, організованих на зра-
зок козацьких. Широка підтримка цих формувань свідчила не лише про готовність
українців захищати імперію, а й про популярність козацьких традицій. Проте хо-
дили також чутки, нібито деякі нащадки козацької старшини проголошували тости
за здоров'я Наполеона з надією, що він розіб'є царську імперію. Аналогічні випадки
досить часто траплялися і в недалекому минулому. Вже йшлося про те, що
у 1791 р. Василь Капніст таємно їздив до Пруссії з марною надією заручитися під-
тримкою в повстанні українців проти царя. Однак антицарські настрої були явищем
винятковим, і величезна більшість українців вірно й завзято боронили імперію.
Повстання декабристів. Багато царських офіцерів, які брали участь у наполео-
нівських війнах в Європі, зазнали впливів політичних інститутів і цінностей Заходу
й стали їхніми прибічниками. Повернувшись із перемогою, вони сподівалися, що
начебто ліберальний Олександр 1 упровадить в Росії реформи на західний зразок.
Але цей незбагненний правитель натомість доручив управляти країною таким ре-
акціонерам, як Аракчеєв. Глибоко розчарувавшись, невелика група самовідданих
армійських офіцерів, переважно представників найзнатніших родів Росії, утвори-
ли таємні товариства, що ставили собі за мету повалення самодержавства і встанов-
лення конституційного правління.
Перше таке товариство — «Союз порятунку» — було засноване у Петербурзі
1816 р. Десь через п'ять років воно розкололося на дві окремі групи. Аристократичне
Північне товариство, що й надалі перебувало у Петербурзі, продовжувало розвивати
республіканські ідеї. Не маючи сильного проводу, воно зробило небагато. Зате Пів-
денне товариство з осередком у Тульчині, на півдні України, де служив його ке-
рівник — полковник Павло Пестель, діяло ефективніше. Людина залізної волі та не-
абиякого таланту, Павло Пестель переконав приєднатися до його організації іншу
таємну групу — Товариство об'єднаних слов'ян. Серед проводу «Об'єднаних
слов'ян» було двоє українців — брати Борисови з Полтави. Пестелю також вдалося
схилити до співпраці революційну польську групу, що діяла на Україні. Таким чи-
ном, Південне товариство до 1825 р. з майже ЗО офіцерів-змовників зросло до
близько 160.
Сформульована в документі під назвою «Руська правда» програма Пестеля була
більш радикальною, ніж програма північних конституціоналістів. Вона передбачала
скасування всякої соціальної та політичної нерівності, модернізацію господарства
країни, провід революційної верхівки, сувору централізацію управління. Незважаю-
чи на те, що сам Пестель діяв на Україні, його ідеї не відбивали інтересів неросій-
ських народів імперії. Він стверджував, що за винятком поляків з їхньою високороз-
виненою культурою всі інші національні меншості повинні підлягати русифікації.
Зокрема щодо українців він прямо заявляв: «Малоросія ніколи не була й бути не
може самостійною... Відтак вона повинна поступитися своїм правом бути окремою
державою». Аналогічних поглядів в українському питанні протягом багатьох поко-
лінь додержуватимуться й інші російські революціонери.
Члени Товариства об'єднаних слов'ян не поділяли централістських уперед-
жень Пестеля, схиляючись до ідеї реорганізації імперії на федеративних засадах.
Але хоч і серед проводу «Об'єднаних слов'ян» були українці, сама Україна не фі-
гурувала в числі членів майбутньої федерації. Проте є свідчення про діяльність у той
же час іншого, не зв'язаного з Пестелем таємного товариства, яке складалося з
українських дворян. Очолював його Василь Лукашевич, предводитель полтавського
дворянства. Його програма грунтовно обстоювала ідею відновлення української
автономії.
Смерть Олександра 1 в грудні 1825 р. зненацька застигла ідеалістично на-
строєних революціонерів-дилетантів як Північного, так і Південного товариств.
Подолавши глибоку розгубленість, керівники Північного товариства зібрали під
своїм командуванням у Петербурзі кілька тисяч війська і вдалися до спроби скинути
нового царя Миколу 1. Це повстання провалилося, а всіх його провідників заарешту-
вали. На Україні Південне товариство мало трохи більший успіх. Оскільки Пестеля
заарештували незадовго до повстання у столиці, провід у товаристві перейшов до не-
рішучих Бестужева-Рюміна та братів Муравйових-Апостолів. Хоч вони й змогли
переконати близько тисячі своїх солдатів приєднатися до повстання, більшої під-
тримки з боку солдатів та селян вони не дістали. Після тижня безцільних блукань
по Київщині їхні сили були розбиті вірними царю військами. Так повстання
декабристів — цей перший в історії імперії революційний вибух — зазнало ката-
строфічної поразки.
Польське повстання 1830 р. Згодом Україна стає ареною нового повстання.
У листопаді 1830 р. таємне товариство молодих польських офіцерів, натхнених
революціями, що розгорталися у Франції та Бельгії, підняло у Варшаві повстання
проти росіян. Але після перших успіхів енергія поляків ослабла внаслідок внутріш-
ніх конфліктів. На початку 1831 р., сподіваючись поширити свої дії на Правобережну
Україну, де глибоко вкорінилася польська шляхта, повстанці рушили на Волинь.
Хоч відсутність підтримки й наступ росіян змусили їх відступити у Східну Галичину,
близько 5 тис. шляхти Правобережжя намагалися продовжити боротьбу.
Було очевидним, що поляки не зможуть перемогти без підтримки народу, тобто
українських селян. Намагаючись заручитися допомогою настроєних проти царату
росіян і українців, поляки проголосили знамените гасло: «За нашу і вашу свободу».
Проте, щоб переконати українське селянство стати на бік ненависних польських
панів, потрібно було щось більше, ніж гасла. Деякі польські повстанці закликали
звільняти кріпаків і цим привернути селян на свій бік, але більшість шляхти відкинула
цю думку. Як наслідок, селяни Правобережжя переважно трималися нейтральних
позицій, у той час як деякі скористалися нагодою помститися польським панам.
У 1830—1831 рр. багато польських селян також відмовилися підтримати шлях-
ту, демонструючи тим, що навіть у польському середовищі національна свідо-
мість і почуття солідарності ще не проникли в маси. До середини 1831 р.
повстання було придушене. Але ще багато років після нього таємні польські то-
вариства організовували змови проти царя.
Треба сказати, що в цих змовах і повстаннях було дуже мало спільного з до-
лею українців як таких, хоч і відбувалися вони на українській землі. Вже сам
цей факт промовисто свідчив, наскільки невиразною й малозначущою стала в Ро-
сійській імперії початку XIX ст. політична вага України та українців.
 
Реформи в Російській імперії
Після польського повстання 1830 р. імперський уряд вирішує об'єднати так звані
західні губернії, що колись належали Речі Посполитій,— тобто Правобережну Украї-
ну, Білорусію й Литву. Аналогічно тому, як у 1780-х роках Лівобережжя було по-
збавлене своїх самобутніх рис, у 1830-х подібні заходи готувалися щодо Правобе-
режжя. Однак у XIX ст. процес об'єднання в межах імперії мав більш система-
тичний і всеохоплюючий характер, ніж у XVIII. Встановлювалась не лише однома-
нітність в управлінні, а й робилася спроба перетворити Правобережжя в культур-
ному відношенні на «істинно російську землю». Тепер на повну силу почала прово-
дитися політика русифікації.
Хоча першочергова мета російської політики полягала в послабленні польських
впливів на Правобережжі, вона лишила також глибокий відбиток на українському
селянстві та єврейському населенні міст краю. У листопаді 1831 р. Микола І
утворив у Києві спеціальну комісію в справах західних губерній. Голова комісії
Віктор Кочубей мав наказ «привести у відповідність з великоруськими губерніями
всі західні землі в усіх галузях життя». За кілька місяців позакривали всі польські
школи (українських майже не було), а шкільну справу реорганізували на імпер-
ських засадах із переведенням навчання на російську мову. В Кременці закрили
славетний польський ліцей. Натомість у Києві заснували російський університет
Св. Володимира. Характеризуючи завдання нового університету, міністр освіти Сер-
гій Уваров відверто сказав: «Університет Св. Володимира — моє творіння. Але я пер-
шим ліквідую його, якщо він не виконуватиме своєї мети... поширювати російську
освіту й російську національність на спольщених землях Західної Росії».
Символом жорстокого нового режиму на Правобережжі став генерал Дмитро
Бібіков, що з 1837 по 1852 р. був генерал-губернатором Київської, Подільської
та Волинської губерній. За губернаторства цього солдафона, «кожне слово якого па-
дало, наче удар кийка», Київ перетворився на бастіон російської культури й головну
твердиню царської армії.
Спираючись на могутнє військо, Бібіков, незважаючи ні на що, проводив свою
політику. За його наказом 60 тис. польських шляхтичів були позбавлені дворян-
ських грамот і понижені до стану посполитих. Багатьох заслали вглиб Росії. Близь-
ко 3 тис. конфіскованих у шляхти маєтків було перетворено на військові поселення,
а замість поляків на чиновницькі посади призначали росіян. Скасування у 1840 р.
Литовського статуту (кодексу законів, що спирався на зразки середньовічного
Заходу) разом із раніше ліквідованим Магдебурзьким правом ознаменувало кінець
застосування західноєвропейської за своєю суттю юридичної практики на підвлад-
ній росіянам Україні.
Деякі кроки Бібікова торкалися становища народних мас України. У 1839 р. він
відновив кампанію навернення (чи правильніше — повторного навернення) греко-
католиків у православ'я, яку почала Катерина II. У Волинській, Подільській губер-
ніях, а також у Білорусії греко-католицька церква, що визнавала зверхність Риму,
вже глибоко вкорінилася й налічувала 2 млн віруючих. Шляхом масових депортацій,
а також підкупу Бібікову вдалося практично знищити на території імперії греко-
католицьку церкву. Вірність їй змогла зберегти лише невелика кількість греко-
католиків у околицях Холма.
Хоч це, звісно, не входило до намірів генерал-губернатора, але деякі з його по-
літичних заходів принесли українцям несподівані вигоди. Так, підтримуючи уні-
верситет Св. Володимира, заснований у Києві на противагу культурному впливу
поляків, він сприяв розвиткові закладу, що мав згодом відіграти надзвичайно важ-
ливу роль у майбутньому відродженні української культури. Так само, організував-
ши у 1843 р. Тимчасову комісію для розбору давніх актів (Археографічну комі-
сію) й сподіваючись отримати докази того, що Україна з незапам'ятних часів
була російською, він започаткував першу систематизовану колекцію українських
архівних матеріалів, надавши можливість українським патріотам, які працювали
в комісії, глибше проникнути саме у неросійське минуле краю.
Підхід Бібікова до селянства також мав несподівані наслідки. В надії здобути
прихильність українських селян і ще більше підбурити їх проти польських панів,
генерал-губернатор упроваджує в 1847 р. Інвентарні правила. В них точно визначала-
ся кількість землі, що надавалася селянинові, а також види робіт, які він мав
виконувати для пана. Бібіков скасував приватне оподаткування, яке ввели пани, та
обмежив їхнє право втручатися в особисте життя селян. Проте, типовим для ро-
сійської бюрократії чином, наступники Бібікова внесли стільки доповнень до цих
правил, що застосовувати їх стало просто неможливо, й шляхта продовжувала ха-
зяйнувати, як і раніше. Замість подяки властям спантеличені й розгнівані селяни
Правобережжя кілька разів повставали. Перекручення у здійсненні бібіковських
заходів були лише одним із багатьох доказів того, що в цю задушливу епоху, незва-
жаючи на зовні суворий контроль над суспільством з боку царського режиму, уряд
ніколи не міг бути впевненим у наслідках своєї політики чи в напрямі розвитку подій
у суспільстві.
 
Австрійська імперія
Як вже було сказано, Австрія являла собою не країну, а імперське утворення.
У XIX ст. вона складалася із суміші II великих народів і ряду менших етнічних
груп, що населяли більшу частину Східної Європи й у 1800 р. становили близько
однієї сьомої населення всього континенту. Оскільки жодна нація чи народність не
мала в імперії абсолютної більшості, то й жодна національна культура не була ви-
значальною — до такої міри, як російська культура в царській імперії. І хоч в ар-
мії та серед чиновництва переважала німецька мова, якою розмовляла найбільш
впливова нація імперії, вражаючою особливістю цієї імперії залишалася її етнічна
різноманітність. Поширюючи свій суверенітет на все нових підданих, династія
Габсбургів не змінювала, принаймні спочатку, традиційних форм влади в тих
королівствах, герцогствах, провінціях і містах, які вона захоплювала. І так відбу-
валося не лише тому, що Габсбурги не хотіли провокувати опір, а й тому, що їм
бракувало сильних централізованих установ, необхідних для уніфікації управління.
Відтак аж до середини XVIII ст. їхня імперія являла собою хисткий, слабо скоорди-
нований конгломерат, який часто охоплювали кризи, породжувані внутрішніми
чварами або втручаннями ззовні.
У 1740 р. імператриця Марія Терезія дійшла висновку, що для збереження ім-
перії необхідно провести реформи. Долаючи запеклий опір місцевого дворянства,
вона здійснила ряд заходів для зміцнення органів центральної влади, а також створи-
ла канцелярії місцевої влади. Щоб заповнити ці посади, вона збільшила бюрокра-
тичний апарат. Марія Терезія також заклала підвалини великого постійного військо-
вого відомства. Проте, як обачний політик, вона не прагнула цілковитої одноманіт-
ності. Так, у стосунках з бунтівливими мадярами вона часто віддавала перевагу ком-
промісному рішенню, не вимагаючи безумовної покірності своїй волі.
Ще заповзятішим реформатором виявився син Марії Терезії Йосиф II. Прибіч-
ник тогочасних європейських теорій мудрого правління, він вирішив зробити свою
діяльність взірцем освіченого абсолютизму. За висловом одного англійського істо-
рика, його правління «було освіченим, бо Йосиф II вважав за обов'язок монарха
сприяти добробуту своїх підданих... а абсолютним тому, що ніхто, крім нього, не міг
сказати, в чому саме цей добробут полягав і як його можна було досягти».
Своєю метою імператор ставить покращити долю селян, оживити занепаду еко-
номіку, підняти ефективність чиновництва і вдосконалити освіту в усій імперії. Не-
відступно керуючись абсолютистськими принципами, він також намагається ска-
сувати особливі права і привілеї окремих земель, що ускладнювали проведення ре-
форм. Як і належало сподіватися, з усіх амбіціозних задумів Йосифа II вдалося
здійснити лише деякі. Це викликало у нього гірке розчарування. І все ж правління
Йосифа II знаменувало виняткові часи, коли імперія прагнула й могла зміцнюватися
й самооновлюватися.
Згадані реформи мали величезне значення для українців, оскільки вони прово-
дилися саме в час приєднання до імперії Галичини. Таким чином, бодай із цієї точки
зору українці ввійшли до складу імперської системи Габсбургів в апогеї її розквіту.
 
Українці під владою Габсбургів
Величезна більшість українців в Австрійській імперії проживала в Галичині —
південно-східній частині колишньої Речі Посполитої, захопленої Габсбургами після
першого поділу Польщі у 1772 р. Двома роками пізніше до Галичини була при-
єднана Буковина — невеликий український край, що його відібрав Відень у за-
непадаючої Оттоманської імперії. Нарешті, у 1795 р., після третього й останнього
поділу Польщі, до імперії були також включені землі, заселені поляками (включаю-
чи Краків). Якщо Східну Галичину заселяли переважно українці, то Західна Га-
личина була головним чином польською. Поєднання в одній адміністративній про-
вінції цих двох народів стане в майбутньому причиною напружених стосунків між
ними.
Під посереднім контролем Габсбургів перебував ще один заселений українцями
регіон. Розташоване на західних схилах Карпатських гір Закарпаття з часів се-
редньовіччя входило до складу Угорського королівства. У XIX ст. воно лишалося
в угорській частині імперії Габсбургів і було ізольованим від інших українських
земель.
Селяни. Умови життя в населених українцями землях імперії Габсбургів харак-
теризувалися одним словом: бідність. Горбистий рельєф та невеликі наділи усклад-
нювали обробку землі, а постійний гніт польської шляхти доводив селян до повного
виснаження. Після того як у результаті поділів Польщі невеличкі й брудні галицькі
міста було відрізано від традиційних ринків на Україні, їхня й без того тяжка доля
стала ще тяжчою. Не дивно, що Галичина мала сумну репутацію однієї з найбільш
нужденних і відсталих частин імперії.
Величезну більшість західних українців складали селяни-кріпаки, для яких ви-
зиск був фактом щоденного життя. За право користуватися убогими земельними
наділами вони мусили відробляти на феодала панщину, що сягала п'яти-шести
днів на тиждень. Крім того, шляхта нерідко змушувала селян відбувати різні роботи
у панських маєтках і вимагала натурального оброку. Підраховано, що панові діста-
валося десь від половини до третини жалюгідного селянського прибутку. Ніби цього
було мало, володарі маєтків систематично експропріювали селянські та громадські
землі, залишаючи селянам чимраз менші наділи. Так, якщо середня площа селян-
ського наділу в Східній Галичині у 1819 р. становила 14 акрів, а шляхетського маєт-
ку —1051 акр, то на 1848 р. відповідно 9,6 та 1400. Отож, Східна Галичина
являла собою переконливий зразок суспільства, в якому багаті ставали ще багат-
шими, а бідні — ще біднішими.
За таких умов навіть вижити було справою непростою. Ізольовані в майже не-
доступних селах, яких налічувалося близько 3,5 тис., застосовуючи примітивні
сільськогосподарські методи, селяни Східної Галичини могли отримувати лише
близько третини того, що вирощували селяни Чехії та Австрії. А їхній раціон, до
якого входили майже самі капуста й картопля, становив близько половини того,
що споживав західноєвропейський селянин. Коли наставав голод, а це траплялося
часто, багато виснажених селян гинуло. Були часи, між 1830 та 1850 рр., коли
смертність у Східній Галичині перевищувала народжуваність. Закономірно, що три-
валість життя західноукраїнського селянина була короткою — в середньому якихось
ЗО—40 років.
Щоб знайти полегшення своєму злиденному існуванню, селяни часто завертали
до шинку. До цього їх заохочували польські пани, що володіли легальною моно-
полією на виробництво алкоголю, а також власники шинків, переважно євреї. Деякі
землевласники навіть встановлювали для своїх кріпаків кількість споживання ал-
коголю, сподіваючись таким чином реалізувати продукт, який зони виробляли.
Бажання полегшити долю селянина рідко коли, якщо взагалі спадало на думку
галицькому шляхтичеві. У більшості сама можливість такого вчинку, напевне, викли-
кала б подив, бо селянин в їхньому розумінні являв собою якусь нижчу форму
людської істоти, що не піддається будь-яким удосконаленням.
Духовенство. Проте не всі західні українці були селянами. Виразну соціальну
групу, яка найбільше з усіх прошарків західноукраїнського суспільства набли-
жалася до еліти, становило греко-католицьке духовенство. Останнє прибрало роль
лідера в селянському середовищі через відсутність іншої групи, котра виконувала б
цю роль,— унаслідок того, що в XVI—XVII ст. українська знать відцуралася від
свого суспільства, полонізувалась і перейшла в католицизм. Завдяки тому, що ниж-
чому духовенству на відміну від церковних ієрархів дозволялося одружуватися,
виникали цілі династії священиків, які нерідко на багато поколінь пов'язувалися зі
своєю околицею. У XIX ст. у Східній Галичині налічувалося близько 2—2,5 тис. та-
ких родин. Часті зібрання, тривалі відвідини, взаємні шлюби перетворили греко-
католицьке духовенство на тісно сплетену спадкову касту із розвинутим почуттям
групової солідарності.
Зв'язане з масами спільною вірою, духовенство користувалося в середовищі
своїх сільських парафіян великим впливом і владою. Однак за матеріальним і
культурним рівнем український сільський священик — особливо до приходу австрій-
ців — ледве підносився над селянином. Хоча громада, як правило, виділяла священи-
ку більше землі, ніж селянинові, крім того, додатковий прибуток давала плата за
хрестини, вінчання й похорони, проте нерідко сім'я померлого парафіяльного
священика жила з одного наділу. Багатьох священиків розоряли витрати на те, щоб
дати духовну освіту синові чи вигідно видати заміж дочку.
Через незадовільну богословську освіту чимало греко-католицьких священиків
у Східній Галичині наприкінці XVIII — на початку XIX ст. ледве могли прочитати
літургічні тексти церковнослов'янською мовою. Тому їхній світогляд був ненабагато
ширшим від селянського. Польська шляхта не виявляла великої поваги до греко-
католицького духовенства. Так, ще до приходу Габсбургів шляхта нерідко примушу-
вала священиків працювати у своїх маєтках. Це дало, до речі, позитивні резуль-
тати, оскільки українське духовенство встановило з селянством тісніші особисті та
культурні зв'язки, ніж польські ксьондзи. Завдяки таким стосункам греко-католиць-

Собор Св. Юра у Львові
кому духовенству легше було вести за собою селянство не лише у релігійних, а й в ін-
ших справах. Відтак протягом усього XIX ст. західноукраїнське суспільство скла-
далося лише із двох соціальних верств: селянської маси й невеликої касти священи-
ків. Серед українців, за іронічним польським виразом, були лише хлопи та
попи.
З огляду на те, що західні українці ще в більшій мірі, ніж українці у складі
Російської імперії, не мали власної знаті, а також належного представництва се-
ред міщанства, деякі історики розцінювали українське суспільство як соціальне
неповне. За цим терміном таке суспільство було глибоко неповноцінним; і справді,
українці мали обмежений доступ до політичної влади через відсутність дворянства.
Не маючи міського населення, вони лишалися поза цариною торгівлі та промисло-
вості. Це, звісно, не означає, що в Галичині не було шляхти чи міщан. Наприкінці
XVIII ст. польська шляхта становила 95 тис., або 3,4 % населення провінції, а міщани
(більшість із них — незаможні ремісники-євреї та крамарі, а також небагато замож-
них купців) налічували близько 300 тис., або 10 % населення. Крім того, зі
встановленням влади Габсбургів з'являється нова соціальна група — чиновники.
Переважно німці або німецькомовні чехи, вони ніколи не були численною групою.
Проте власті підтримували еміграцію десятків тисяч інших німців-колоністів, спо-
діваючись, що вони стануть взірцем доброго господарювання й оживлять сільську
економіку. Таким чином, суспільство Галичини в цілому було й багатонаціональ-
ним, і чітко розшарованим, причому кожна його окрема етнічна група займала
свою виразно окреслену й замкнуту суспільну, господарську та культурну царину.
 
Реформи Габсбургів і західні українці
Хоча реформи Габсбургів кінця XVIII ст. проводилися в усій імперії, особливо
великий вплив вони справили в Галичині, котра найгостріше потребувала змін. Йо-
сиф II був особливо заінтересований у цій провінції, вбачаючи в ній щось на зразок
лабораторії, де можна було б експериментувати з різними засобами перебудови
суспільства, зокрема із засобами розширення його виробничих можливостей.
Спочатку Відень ставив щодо Галичини подвійну мету: по-перше, демонтувати ста-
ру систему управління, в якій панувала шляхта, й замінити її дисциплінованим
і підпорядкованим центру чиновництвом, а по-друге — покращити соціально-еконо-
мічне становище посполитого люду.
Адміністративна реорганізація в Галичині була проведена швидко та ефективно.
До 1786 р. польські закони було замінено австрійськими, а шляхетські асамблеї
розпущено. Щоб пом'якшити цей удар для старої знаті й дати їй голос у справах
управління, Відень упроваджує Асамблею станів, що складалася із шляхти та ду-
ховенства. Але асамблея ця не мала права приймати власні ухвали, а лише могла
звертатися з петиціями до імператора. Реальна влада зосереджувалася в руках
імперських чиновників. Уся провінція поділялася на 18 регіонів (із приєднанням
Буковини їхня кількість зросла до 19), очолюваних призначеними Віднем урядни-
ками зі своєю німецькомовною канцелярією. На верхівці цієї бюрократичної драбини
стояв губернатор, якого призначав сам імператор. Увесь цей чиновницький апарат
перебував у Львові, або Лемберзі, як його називали австрійці, що став центром
адміністрації та судочинства провінції.
Цісар-реформатор. Найважливіші з численних реформ Йосифа II стосувалися
селян. У 1781 р., розуміючи, що без полегшення їхньої долі неможливо поліп-
шити соціально-економічне становище Галичини, імператор наважується провес-
ти сміливі політичні заходи, спрямовані на скасування кріпацтва. В межах цих
заходів землевласникові заборонялося вимагати від селянина більше трьох днів
панщини на тиждень, або 156 днів на рік (для найбідніших селян встанов-
лювалася ще менша панщина); суворо обмежувалися додаткові повинності на
користь землевласника; закон надавав селянинові право обробляти свій наділ,
а також такі особисті свободи, як право одружуватися без дозволу пана, переходити
на інші наділи, звертатися зі скаргами на свого пана до суду.
Це були зміни величезної ваги. Галицький селянин більше не був якоюсь зне-
важеною, не захищеною законом істотою. Тепер він став особою з певними законни-
ми правами. Втім це не значить, що реформи зрівняли селян з іншими класами.
У багатьох відношеннях селянин лишався підвладним панові й залежним від
нього. Однак його становище поліпшилося: зі звичайного предмета особистої
класності він стає чимось на зразок орендаря, котрий передає свій наділ у спадщину
й стосунки якого із землевласником регулюються законом. Сміливий і рішучий ха-
рактер цих реформ стає ще очевиднішим, якщо згадати, що саме в час їх проведення
інша імператриця — Катерина II — заганяла у кріпацтво селян Лівобережної Ук-
раїни.
Великі переваги принесла нова політика й греко-католицькій церкві. З самого по-
чатку Марія Терезія та Йосиф II у стосунках з греко- та римо-католицькою церква-
ми спиралися на принцип паритету. Для греко-католицького духовенства, яке про-
тягом тривалого часу зазнавало польських утисків, цей принцип спричинився до
значного поліпшення його становища. Польські феодали більше не могли втручатися
у призначення парафіяльних священиків, які згідно із законом тепер отримали рів-
ні з римо-католицькими ксьондзами права. До того ж економічний статус греко-
католицького духовенства піднявся завдяки скромній урядовій платні. Всі ці заходи
вінчало відновлення у 1808 р. після 400-літньої перерви чину митрополита галиць-
кого. Так греко-католицька церква — ця єдина установа, з якою могло ототож-
нюватися українське селянство,— ввійшла у XIX століття оновленою.
Основною причиною зростаючої впевненості в собі греко-католицького ду-
ховенства стали реформи в галузі освіти, що їх розпочала Марія Терезія. У 1774 р.
імператриця заснувала у Відні греко-католицьку семінарію — Барбареум, що давала
студентам із Західної України не лише систематичну богословську освіту, а й мож-
ливість животворних контактів із західною культурою. В 1783 р. у Львові була засно-
вана ще більша семінарія. Як завжди, йосиф II пішов на крок далі своєї матері:
у 1784 р., прагнучи мати більше освічених чиновників і священиків, він засновує у
Львові університет, який став першим вищим учбовим закладом такого типу на
українській землі. На його чотири факультети вступило близько 250 студентів,
переважно поляків, а втім були й українці. Оскільки викладачі, здебільшого німці,
читали лекції незрозумілими українцям німецькою або латинською мовами, то для
останніх було організовано окремий факультет, що називався «Студіум рутенум».
Викладання тут велося штучним язичієм, що поєднувало церковнослов'янську мову
з місцевою українською говіркою.
Початкової освіти у Східній Галичині практично не існувало. У лічених одноклас-
них школах, на які можна було натрапити по селах, навчання вели напівписьменні
дяки, які ледве могли дати своїм учням щось більше, ніж початки абетки й Святого
письма. Щоб покращити становище, у 1774 р. австрійці впровадили систему трьох
типів шкіл: однокласні парафіяльні, в яких користувалися місцевою говіркою;
трикласні з німецькою та польською мовами навчання й чотирикласні, що готували
учнів для продовження освіти у середніх школах (гімназіях) та університетах.
Старі середні школи, що їх для синів шляхти утримували деякі католицькі чернецькі
ордени, ліквідовувалися.
За всіх своїх вражаючих масштабів реформи Йосифа II в дійсності більше
свідчили про те, чого він прагнув, ніж про те, чого він фактично досягнув. У Гали-
чині, як і в інших частинах імперії, багато реформ наштовхнулися на нездоланні
перешкоди. Імператор, зокрема, вважав, що, полегшивши долю селян, він збільшить
продуктивність їхньої праці. Але незабаром стало очевидним, що економічні
проблеми Галичини крилися не лише в селянстві. На відміну від Російської Украї-
ни Східна Галичина не мала великих земель, відкритих для колонізації, та виходу
до моря, що підштовхнув би розвиток торгівлі. На відміну ж від Західної Європи, де
селяни починали переселятися до міст і працювати на фабриках, що виникали тут
і там, близько 60 найбільших міст Східної Галичини пересували у стані економіч-
ного застою. Словом, можливості економічного розвитку цього регіону були над-
звичайно обмеженими. До того ж економічна політика Відня тільки поглиблювала
це становище. Вона ставила собі метою зберегти сільськогосподарський характер
східної частини імперії й стимулювати розвиток промисловості в таких західних
провінціях, як Австрія та Богемія. Призначена служити джерелом продуктів харчу-
вання та сировини, а також ринком для готових товарів, Галичина фактично була
внутрішньою колонією краще розвинених західних провінцій імперії.
Реформи наштовхувалися й на перешкоди з боку шляхти, яка не пропускала
можливості підірвати їх. Розлючена конфіскаціями своїх земель та зменшенням
ролі в освітній справі, не поспішала йти назустріч реформам і римо-католицька
церква. Врешті-решт опір нововведенням сягнув критичної точки. Мадяри, обурені
політикою централізації та онімечення, що її проводив Відень, почали погрожувати
повстанням. Розчарований Йосиф II був змушений відмінити багато своїх заходів.
Після смерті імператора в 1790 р. по ньому лишилася гірка епітафія: «Тут спочиває
Йосиф II, усі зусилля якого зазнали невдачі».
На початку XIX ст. габсбурзькі правителі, особливо Франц 1, продовжували від-
ступати від позицій цісаря-реформатора. Характерно, що багато покращень у стано-
вищі селянства було відмінено й фактично відновлено кріпацтво. Проте деякі рефор-
ми у галузі церкви, освіти й права лишилися в силі. Без них та без інших прецедентів
освіченого правління Йосифа II важко було б здійснити майбутню лібераліза-
цію імперії наприкінці XIX ст.
Рутенство. За всієї своєї обмеженості й неповноти реформи Йосифа II й Марії
Терезії все ж поліпшили умови життя західних українців — одного з найбільш
пригноблених народів імперії, вплинувши не лише на їхнє матеріальне буття, а й на
погляди та настрої. Як і належало сподіватися, реформи збудили серед українців
почуття глибокої вдячності до Габсбургів у цілому і до Йосифа II зокрема. Відданість
династії так глибоко вкорінилася, що українців називали «тирольцями Сходу».
Ця велика залежність і навіть плазування перед Габсбургами мали свої негативні
наслідки. Вони живили так зване рутенство — сукупність настроїв, що панували в се-
редовищі західноукраїнської еліти 'аж до 1830-х років. Його прибічникам — го-
ловним чином священикам — був властивий граничний провінціалізм, що ототож-
нював українців виключно з Галичиною, греко-католицькою церквою й кастою
священиків.
Новий консерватизм, що запанував у Відні, посилив притаманну західноукра-
їнській церковній верхівці підозріливість до нововведень. Наслідуючи польську
шляхту аж до переходу на польську мову, рутенці культивували псевдоаристокра-
тизм, що виявлявся у зневазі до селянства та «мови свинопасів». Піднесення Габс-
бургами статусу духовенства послабило його зв'язки з селянами, серед яких воно
жило. Духовенство стало дивитися тільки в напрямку Відня, рабськи приймало
все, що вельможно дарувала йому столиця, й не висувало ніяких власних вимог.
Психологія рутенства допомагала гнобити й тримати у відсталості цілі покоління за-
хідних українців, перешкоджаючи їм боротися за кращу долю. Таким чином, на
Україні, що була під Австрією, як і на Україні під владою Росії, багато представників
місцевої еліти допомагали міцно тримати в імперських шорах власних співвітчиз-
ників.
Імперське панування принесло українцям набагато жорстокіші тотальні види
політичної, суспільної та економічної організації, ніж ті, що були їм раніше відомі.
Чиновництво зробило присутність імперської держави в українській громаді до-
сить виразною. З цією присутністю з'явилося відчуття того, що десь у розкішній,
хоч і далекій столиці всемогутній і всезнаючий імператор творить життя українців.
У міру того як образ божественно величної імперії — чи Російської, чи то Австрій-
ської — заволодівав уявою української еліти, згасала її відданість рідному краю.
Врешті-решт для неї українські землі з усією очевидністю були лише частиною
якогось більшого цілого. Аналогічним чином слабло усвідомлення української
самобутності, таке сильне в Козацькій Україні XVII—XVIII ст.
Імперська доба спричинилася до роздвоєння українського суспільства — одне
було частиною Російської імперії, друге — Австрійської. І справді, починаючи
з 1654 р. українці жили у двох різних політичних системах — Москва поши-
рила свою владу до Лівобережжя, в той час як більшість українських земель ли-
шалася у складі польсько-литовської Речі Посполитої. Але на пізніших ста-
діях існування останньої політичне, культурне й соціально-економічне зна-
чення західних українців настільки підупало, що стало ледве відчутним. Як ми
довідаємось, у XIX ст. під владою Австрії це становище докорінно зміниться,
й західні українці знову почнуть грати першорядну роль в історії свого народу.
Відтак, тогочасна історія України йшла двома паралельними шляхами: один
торували західні українці в Австрійській імперії, а другий — східні українці
в Російській.